Хенри Джеймс
Дървото на знанието

Превод от английски: Павел Главусанов, 2010

chitanka.info

I

Едно от тайните убеждения на Питър Бренч — каквито всички ние имаме — беше, че главеният му успех в живота би се състоял в необвързването му с така нареченото творчество на неговия приятел Морган Мелоу. Това беше въпрос, по който — доколкото му бе известно — бе невъзможно да бъде цитиран достоверно и никой не можеше да потвърди, че по какъвто и да било повод или при каквито и да било обстоятелства е лъгал или е казвал истината. Такова постижение беше чест дори за човек, който имаше и други постижения — човек, достигнал петдесетте, който се бе изплъзнал от женитбата, който бе живял според възможностите си, който бе влюбен в мисис Мелоу от години, без да се издаде и който накрая, но не на последно място, имаше твърдо мнение за себе си. Той считаше за своя същност една върховна безгранична скромност и все пак нищо не го караше да мисли толкова хубави неща за себе си, както линията на поведение, която бе успял да поддържа въпреки всички споменати по-горе изкушения. Невероятно бе наистина, че тъкмо от приятелите, в които имаше най-голямо доверие, откриваше най-много неща. Не можеше да каже на мисис Мелоу — или поне така си мислеше той, съвършеният човек, — че тя бе едничката прекрасна причина никога да не се ожени. Нито пък можеше да каже на съпруга й, че видът на умножаващите се в ателието на този джентълмен мраморни статуи е едно мъчение, чиято острота дори времето никога нямаше да изглади. Неговата победа все пак, както намекнах, по отношение на тези произведения, не се състоеше просто в това, че не беше издал открито неодобрението си, а в това, че не бе дори и намекнал за него по какъвто и да било друг повод.

Отношенията между тези добри хора бяха наистина толкова чудновати, че навярно нямаше други такива на много път от мястото, което ни интересува — точката, в която лекият наклон на Хемпстед започва да се слива с хълмистия терен към Сейнт Джордж Ууд. Питър презираше статуите на Мелоу и обожаваше жената на Мелоу и все пак съвсем определено обичаше Мелоу, комуто на свой ред беше също така скъп. На свой ред мисис Мелоу се възхищаваше от статуите — макар че, когато я притиснеха, признаваше, че предпочита бюстовете — и ако беше така очевидно привързана към Питър Бренч, то се дължеше на неговото разположение към Морган. Вън от това всеки обичаше другия заради любовта, родена у всекиго към Ланслот, когото бащата и майката обожаваха като свое единствено дете и когото приятелят на семейството им считаше за третия, но решително най-красив от кръщелниците си. В по-късните години нещата бяха стигнали дотам, че на никого — нито дори на самото дете — освен на Питър, не би хрумнало, че подобни отношения съществуват. За щастие съществуваше една всеобща независимост от финансово естество. В противен случай нито Майстора би могъл да прекара незабравимите си Wanderjahre[1] във Флоренция и Рим, продължени край Темза, както и край Арно и Тибър, за да трупа една след друга непродадени статуи и да моделира по памет, оправдавайки се единствено с влечението си към бюстовете на известни хора (или твърде заети, или мъртви, прекалено свързани с времето си, или много откъснати от него, за да позират), нито пък Питър би могъл, посещавайки ги почти ежедневно, да намира време, за да поддържа жива с присъствието си цялата сложна традиция на тези отношения. Той беше едър, но с благ характер. Висок, тромав, червендалест, с къдрава коса, с дълбок тембър, дълбоки очи, дълбоки джобове, Питър бе истинско хранилище на малки загадки, да не говорим за склонността му към дългите лули, меките шапки и кафеникаво сивкавите избелели дрехи, които изглеждаха почти едни и същи.

Известно бе, че той „пише“, макар сам никога да не говореше за това, а обстоятелството, че продължаваше да го прави (както се смяташе), даваше основание да се мисли, че го върши само за да има още едно нещо — сякаш нямаше вече друго — за което да мълчи. Във всеки случай откъслечните проявления в прозата и поезията, за които не се говореше, бяха наистина резултат на импулса да поддържа чистотата на своя вкус, като установява още по-строго вярното съотношение между славата и посредствеността. Малката зелена вратичка на имението му беше разположена в градинска ограда с напукана обезцветена мазилка, а в малката самостоятелна вила зад нея всичко беше старо — мебелите, слугите, книгите, гравюрите, вековните привички и новите подобрения. Домът на Мелоу в Карара лодж бе на десет минути път и малкото им парче земя, съчетано с щастливия им оптимизъм, им бе дало възможност да построят там ателието. За добро или зло, мисис Мелоу бе донесла с брака зестра, която им позволи да заживеят в охолство и да го поддържат. И те го поддържаха — винаги го бяха поддържали, — заслепеният скулптор и неговата съпруга, за които природата бе сторила невъзможното, за да ги освободи от всякакви трудности. Във всеки случай Морган притежаваше всичко скулпторско, освен духа на Фидий: кафявото кадифено сако, съответната beretto, артистичното държане, изящните пръсти, приятния акцент, когато говореше италиански и накрая помощник — един стар италианец. Морган допълваше всичко това, когато се обръщаше с „tu“ към Еджидио и му даваше знак да извие един от въртящите се пиедестали, с които беше пълно наоколо. В Карара лодж господстваше „истински“ италиански дух и тайната на ролята, която този факт играеше в живота на Питър, до голяма степен се състоеше в това, че му даваше точно толкова чувство за „странстване“, колкото на него, якия британец, му беше необходимо. Съпрузите Мелоу бяха неговата Италия, но те бяха една част от Италия, създадена от неговата обич. Тревожеше го само, че Ланс — както наричаха на галено кръщелника му — въпреки английското си образование беше малко прекалено италианец. Самият Морган се стараеше да прилича на оная ласкателна представа за собствената личност, която може да се види в автопортретите на именитите майстори, изложени в голямата зала на музея „Уфици“ за обща илюстрация на подобна представа. Единствената причина Майстора да съжалява, че не се бе родил по-скоро за четката, отколкото за длетото, бе, че той не можеше да допринесе нищо за тази колекция.

С течение на времето стана ясно, че поне Ланс е роден за четката. Един ден, когато момчето наближаваше двадесет години, мисис Мелоу съобщи на техния приятел, който споделяше и най-малките им проблеми и тревоги, че, както изглежда, нищо друго не би било подходящо за сина им, освен да прегърне художническата кариера. Невъзможно било повече да остават слепи за факта, че той не отбелязва успехи в Кеймбридж, макар че колежът, където бе учил самият Бренч, само заради него бе проявявал търпимост към Ланс. В такъв случай защо да продължават безполезната подготовка за нещо невъзможно? Ясно било, че невъзможното е той да бъде нещо друго, освен художник.

— О, господи! — каза бедният Питър.

— Не вярваш ли в това? — запита мисис Мелоу, която все още, макар и прехвърлила четиридесетте, бе запазила теменужените си кадифени очи, меката гладка кожа и копринената си кестенява коса.

— Да вярвам в какво?

— В призванието на Ланс.

— Не знам какво разбираш под това „да вярвам“. Неговата склонност да чертае и цапоти от най-ранна възраст никога не е била тайна за мен, но признавам, че се надявах тя да изчезне.

— А защо трябва да изчезва — мило се усмихна тя — при неговата чудесна наследственост? Страстта си е страст, макар че ти, скъпи Питър, разбира се, нищо не знаеш за нея. Изчезна ли тя у Майстора?

Питър погледна малко изкосо и по обичайния си непринуден начин издаде звук — нещо средно между приглушено свиркане и съкрушено мърморене.

— Мислиш ли, че той ще стане втори Майстор?

Тя, изглежда, не беше готова да отиде в надеждите си толкова далече и все пак имаше, общо взето, голяма вяра.

— Знам какво искаш да кажеш с това. Кариера ли ще бъде да си навлича завистта и да предизвиква интригите, които понякога идваха почти до гуша на баща му? Е, добре, да речем, че ще бъде, но след като нищо друго, освен празнословието не може, изглежда, да си пробие път в тези ужасни времена, проклятието на изтънчеността и превъзходството лесно може да доведе човек до положението да проси хляба си. Нека приемем най-лошото — да кажем, че ще има нещастието да разгърне своя полет по-далече, отколкото вулгарният вкус на сънародниците му може да го следва. Помисли все пак за щастието — същото, което е изпитал Майстора. Той ще познае.

Питър изглеждаше сломен.

— А какво ще познае?

— Тихата наслада! — извика мисис Мелоу малко раздразнена и се извърна.

[1] Години на странстване (нем.). — Б.пр. ↑

II

Разбира се, не след дълго той трябваше да говори с момчето по този въпрос и да чуе, че почти всичко е вече уредено. Ланс нямаше да се върне в колежа, а вместо това щеше да отиде в Париж, където, след като жребият бе хвърлен, той щеше да намери най-добрите възможности. Питър винаги бе знаел, че трябва да го приема какъвто е, но като че ли никога не го беше виждал в такава светлина, както в този случай.

— Значи ти окончателно зарязваш Кеймбридж? Не е ли жалко?

Ланс щеше да бъде като баща си, ако имаше по-малко чувство за хумор, и като майка си, ако беше по-красив. (Все пак за Питър Ланс бе едно добро средно положение и по съвременните вкусове той приличаше по-скоро на млад търговски посредник, отколкото на млад художник.)

Младежът го убеждаваше, че всичко е въпрос на време, че му предстои да премине през сериозни изпитания и да научи много. Той бе говорил с приятели, бе преценил.

— Не разбираш ли — каза той, — днес човек трябва да знае.

Тук неговият събеседник изстена:

— О, дявол да го вземе, по-добре да не знаеш!

Ланс се учуди.

— Да не знам? Тогава какъв смисъл има…

— Какъв смисъл има кое?

— Ами всичко. Не смяташ ли, че имам талант?

Известно време Питър пушеше, обърнат мълчаливо настрани, после продължи:

— Не в знанието, а в невежеството, както красиво ни се казва, е блаженството.

— Не смяташ ли, че имам талант? — повтори Ланс.

Със странния си маниер да изразява нежността си Питър обгърна с ръка кръщелника си и го задържа за момент.

— Как мога да знам?

— О — каза момчето, — може би ти защитаваш собственото си невежество!

— Не е така. Аз имам нещастието да бъда всезнаещ.

— Ами — засмя се Ланс, — ако ти знаеш прекалено много…

— Точно толкова знам и затова съм така нещастен.

Ланс стана още по-весел.

— Нещастен! Я виж ти!

— Само че забравих — продължи неговият събеседник, — че ти не бива да знаеш това. Това наистина би дошло твърде много за теб. Все пак ще ти кажа какво ще направя. — И Питър се надигна от дивана. — Ако се върнеш в Кеймбридж, ще платя следването ти.

Ланс гледаше втренчено. Беше малко съкрушен, но и развеселен.

— О, Питър! Толкова ли си против Париж?

— Как да ти кажа, страх ме е от него.

— Хм, разбирам.

— Не, ти още не разбираш. Но ще разбереш. Тоест би разбрал. А не трябва.

Младият човек се замисли мрачно.

— Но невинността на човек вече…

— … е доста увредена? Но това няма значение — настоя Питър, — тук ще я закърпим.

— Тук? Значи ти искаш да остана у дома?

Питър почти го призна.

— Виждаш ли, ние сме толкова добре — ние, четиримата заедно. Така защитени. Хайде, не разваляй това. — Искреното напрежение в гласа на приятеля му доведе момчето, което се бе замислило, до смайване.

— Тогава какъв трябва да бъде човек?

— Това е лично моя грижа. Хайде, старче — сега Питър го удари на молба, — аз ще се погрижа за теб.

Ланс, останал на дивана с протегнати крака и с ръце в джобовете, го наблюдаваше с очи, в които се четеше подозрение. После се изправи.

— Смяташ, че нещо не е наред и че няма да имам успех, така ли?

— А какво наричаш успех?

Ланс се замисли отново.

— Най-големият успех, предполагам, е да бъдеш доволен от себе си. Не е ли такъв въпреки интригите и другите неща, въпреки чудатостите на стила му успехът на Майстора?

В този въпрос имаше толкова много неща, на които трябваше да се отговори веднага, че те почти спряха дискусията, която ставаше особено трудна в светлината на това ново доказателство, макар че невинността на младия човек, както сам той признаваше, да бе малко поувехнала по време на учението му, по-доброто от нейната същност все пак оставаше.

Тъкмо това Питър бе предполагал и бе искал повече от всичко; и все пак колкото и странно да бе, то го обля като студен душ. Момчето вярваше в интригите и другите неща, вярваше в особения стил, вярваше, да бъдем кратки, в Майстора. Това, което стана по-късно, бе, че той не отиде отново след месец-два на разноски на кръстника си в Кеймбридж, а след две седмици се установи в Париж, а тази личност му изпрати петдесет фунта.

В същото време тази личност се подготвяше за най-лошото и то стана очевидно, когато една неделя се представи за вечеря, което никога не пропускаше да направи, и стопанката на Карара лодж го посрещна с въпрос относно — последното нещо на този свят, за което човек можеше да се досети — богатството на канадците. Тя бе настойчива. Тя бе дори възбудена.

— Наистина ли мнозина от тях са богати?

Той трябваше да признае, че не знае нищо за тях, но по-късно често си мислеше за тази вечер. Стаята, в която седяха, беше украсена с образци на гения на Майстора, които имаха достойнството да бъдат, както самата мисис Мелоу често намекваше, с необичайно удобна големина. Те наистина имаха непривични за произведенията на длетото размери и притежаваха една особеност — предметите и чертите, които трябваше да изглеждат малки, изглеждаха твърде големи, а предметите и чертите, които трябваше да изглеждат големи, изглеждаха твърде малки. Идеята на Майстора във връзка с това или с каквото и да било друго почти във всички случаи, дори след години, оставаше неоткриваема за Питър Бренч. Произведенията, които така и не успяваха да я разкрият, стояха наоколо върху пиедестали и конзоли, върху маси и полици — едно леко опулено бяло население, героично, идилично, алегорично, митично, символично, в което „мащабът“ така се бе разсеял и изгубил, че площадът и полицата на камината изглеждаха така, сякаш са си сменили местата — всичко монументално беше миниатюрно, а миниатюрното — монументално. Във всеки случай очевидно издънките на семейството, в което ръстът беше твърде странно независим от предназначение, възраст и пол образуваха, както и самите Мелоу, собственото семейство на клетия Бренч, защото притежаваха до известна степен една интимна нотка. Случаят беше един от онези, които той отдавна се бе научил да разпознава и определя — кратки проблясъци на немощна жар, меки пориви на по-добро разположение. Два пъти в годината редовно Майстора вярваше в своя късмет като добавка към вярата в гения си през цялата година. Този път това щеше да стане заради една безутешна двойка от Торонто, която му бе възложила доста сериозна поръчка за паметник на три изгубени деца, всяко от които те жадуваха да видят символично и характерно изобразено в композицията.

Такъв беше, разбира се, смисълът на въпроса на мисис Мелоу: ако за богатството им можеше да се съди от естеството на тяхното възхищение, както и от подхвърляните загадъчни намеци (те бяха малко странни) за други възможности от същия погребален характер, очевидно тяхното покровителство можеше да продължи. Не по-малко очевидно бе, че станеше ли изобщо Майстора известен по тези места, нищо нямаше да бъде по-неизбежно от един наплив на канадска клиентела. Питър бе виждал и по-рано напливи на клиентела, чуждоземна и местна, виждал бе всички онези, чийто сбор бе оставил толкова малко празни места в мраморното общество около него; той обаче имаше навика никога при такива обстоятелства да не разбива илюзиите предварително. Докато траеше наивната илюзия, тя облекчаваше раната, нанесена от никога неспечелените конкурси, продължителната болка от медали и дипломи, завоювани при всеки възможен случай от всеки друг, освен Майстора; вън от това тя запалваше светлинката, която щеше да блещука през следващото затъмнение. Въпреки всичко те живееха — както бе винаги приятно да се наблюдава — на една трудно податлива за превратности висота. Те правеха изключение понякога, правеха го по очарователен начин и приемаха, че публиката тук-там не е толкова лоша и би могла да купи, но основната им опора бе убеждението, че Майстора бе прекалено добър, за да се продава. Във всеки случай те бяха възхитително устроени за своята орис; Майстора имаше самомнение, съпругата му — лоялност, на които успехът, лишавайки ги от невинност, би намалил достойнствата и прелестта. Всеки би могъл да бъде чаровен, ако имаше нещо в себе си, а когато наблюдаваше наоколо един свят на благополучие, лишен от съразмерност повече и от музея на Майстора, Питър се питаше дали познава друга двойка, която така пълно да се е изплъзнала от вулгарността.

— Колко жалко, че Ланс не е с нас, за да се порадва! — въздъхна по този случай мисис Мелоу на вечеря.

— Ще пием за здравето на отсъстващия — отговори мъжът й, като напълни чашата на приятеля си и своята и наля една капка на тяхната събеседничка, — но трябва да се надяваме, че той се подготвя за едно щастие, което прилича не толкова на нашето тази вечер — а това е простимо според мен! — колкото на удовлетворението, което ние винаги (каквото и да се е случвало или да не се е случвало) сме могли да вярваме, че притежаваме. Удовлетворението — Майстора обясняваше, облегнат назад в приятната светлина на лампата и огнището, вдигнал чашата си и оглеждащ мраморното си семейство, разпръснато като чудовищна пасмина из почти всички стаи, — удовлетворението от самото изкуство!

Леко притеснен, Питър погледна към виното си.

— Добре де, не ме интересува как ти би го нарекъл — щастие или удовлетворение, — но Ланс трябва да се научи да продава. Пия за това той да овладее тайната на масовата популярност.

— Да, той трябва да продава — съгласи се мисис Мелоу, майка на момчето, която беше в още по-голяма степен съпруга на Майстора, но точно тук се издаде.

— О — самоуверено каза скулпторът след малко — Ланс ще продава. Не се бойте. Той ще се научи.

Тъкмо това не искаше да чуе Питър, когато Ланс му го каза. Мисис Мелоу живо се обърна:

— Защо, дявол да го вземе, беше толкова вироглав, Питър?

Когато тази жена го погледнеше с мек укор — едно често благоволение от нейна страна, Питър никога не можеше да намери подходяща дума, но Майстора, който бе винаги самата любезност и такт, му помогна, както често му бе помагал по-рано:

— Виждаш ли, това е негова стара идея, по която ние така често сме се различавали — неговата теория, че художникът трябва да бъде само импулс и инстинкт. Аз съм за известна доза школовка. Не прекалено много, но в една подходяща пропорция. В това се състои неговият протест — продължи да обяснява на жена си той — срещу онова, нали разбираш, което би могло да се отнася до Ланс.

— Е, добре — мисис Мелоу обърна теменужените си очи през масата към предмета на тази беседа, — той, разбира се, е сигурен, че е желаел само добро. Но това не би му попречило, ако Ланс бе последвал съвета му, да бъде всъщност ужасно жесток.

Те имаха един забавен начин да говорят за него в негово присъствие, сякаш той се намираше в глината или в най-добрия случай — в гипса и Майстора бе неизменно великодушен. Би могъл да махне на Еджидио, за да го накара да го завърти.

— Ах, но бедният Питър не грешеше чак толкова, що се отнася до онова, което той ще научи.

— Е, да, нищо лошо от артистична гледна точка — настоя тя, все още дяволита и свежа за клетия Питър.

— Освен дребните френски фокуси — каза Майстора, а техният приятел, притиснат от мисис Мелоу, трябваше да се преструва, че именно тези естетически пороци са го ужасявали.

III

— Сега знам — призна му Ланс на следващата година — защо беше толкова против това. — Ланс се бе върнал за поредната си почивка и се шляеше в Карара лодж, където вече се бе появявал на два-три пъти за малко след заминаването си. Но това посещение приличаше на по-дълга ваканция. — Случи ми се нещо ужасно. Не е чак толкова хубаво да знаеш.

— Длъжен съм да кажа, че лицето ти не изразява добро настроение — доста съкрушено каза Питър. — Все пак сигурен ли си, че наистина знаеш?

— Как да ти кажа, най-малкото знам толкова, колкото мога да понеса.

Тези забележки бяха разменени в кабинета на Питър, а младият човек стоеше, пушейки цигара пред камината, облегнал гръб на полицата й. Нещо от свежестта му наистина го беше напуснало.

Бедният Питър се зачуди.

— Значи си наясно защо по-специално не исках да отидеш?

— По-специално? — Ланс се замисли. — Струва ми се, че по-специално е могло да бъде само едно.

Двамата замълчаха, изучавайки се един друг.

— Напълно ли си сигурен?

— Напълно сигурен, че съм ужасен некадърник? Напълно.

— О! — И Питър се извърна почти с облекчение.

— Не е приятно да откриеш това.

— Това не ме безпокои — каза Питър, обръщайки се. — Искам да кажа, мен лично не.

— И все пак, надявам се, ти отчасти разбираш, че мен лично би трябвало да ме безпокои.

— Добре де, но какво имаш предвид с това? — скептично запита Питър.

И тук Ланс трябваше да обяснява как крайният резултат от учението му в Париж безмилостно се оказал едно истинско дълбоко съмнение в неговите възможности. Това учение така го разтърсило, че една нова светлина озарила очите му, но най-лошото било, че тази светлина му разкрила наистина твърде много.

— Знаеш ли къде е проблемът? Аз съм ужасно интелигентен. Париж беше наистина най-неподходящото място за мен. Научих какво не мога да правя.

Питър се вкамени — ударът беше съкрушителен, но дори след като имаха по въпроса един дълъг разговор, в който момчето очерта изцяло горчивата истина за своя урок, приятелят му изрази по-малко удоволствие, отколкото обикновено се промъква на лицето под доволния мотив на „нали ти казах!“. Горкият Питър наистина така малко му натякваше за съвета си, че Ланс подготви почвата в друга посока след ден-два.

— Какво беше тогава онова, преди да замина, което се страхуваше, че ще открия?

Питър отказа да му каже под предлог, че ако още не го е разбрал, може би никога няма да го разбере и че във всеки случай никой от тях няма да спечели, ако назове нещата с истинските им имена. Тук Ланс го погледна за момент със самоувереното любопитство на младостта — изглеждаше така, сякаш има наум две или три имена, от които едно или друго щеше да бъде вярно. Питър, обърнал отново гръб, не го окуражи и когато се разделиха, то стана с известни признаци на нетърпение от страна на момчето. При следващата им среща Питър забеляза, че през промеждутъка той се бе досетил и че само очакваше да останат сами, за да провери дали не се е излъгал. Още при първата отдала се възможност младежът направо изтърси:

— Знаеш ли, твоят ребус не ми даваше мира. Но в часовете на бодърстване през нощта отговорът ме осени, така че, честна дума, почти се изсмях. Допускал ли си, че трябва да отида в Париж, за да науча това? — Дори сега, когато го виждаше така съвършено да се владее, младият приятел на Питър трябваше отново да се разсмее. — Ти няма да дадеш и най-малък знак, докато не си сигурен? Добрият стар Питър! — И Ланс накрая го изрече: — Но, по дяволите, истината за Майстора!

Това породи една напрегната пауза, изпълнена с учудването на единия от удивлението на другия.

— Откога си разбрал…

— Истинската стойност на работата му? Разбрах я — Ланс си припомни — веднага след като изобщо започнах да разбирам, но не достигнах до това изцяло, признавам, преди да отида la bas[1].

— Боже мой! — Питър ахна със закъснял ужас.

— Но за какъв си ме взимал? Аз съм един безнадежден мухльо. На това трябваше да наблегна. Но не съм такъв мухльо като Майстора! — заяви Ланс.

— Тогава защо никога не си ми казвал…

— … че все пак — момчето го прекъсна — не съм останал такъв глупак? Просто защото никога и през ум не ми е минавало, че ти знаеш. Но моля за извинение. Аз само исках да те пощадя. И това, което сега не разбирам, е как, по дяволите, си успял толкова дълго да удържиш.

Питър изложи обяснението си, но с едно забавяне и с една тържественост, нелишена от стеснение:

— Заради майка ти.

— О! — каза Ланс.

— И това е най-главното сега, след като всичко е наяве. Аз искам едно обещание от теб. Искам — и Питър трескаво продължи — една клетва, тържествена, такава, каквато ми дължиш, и то незабавно, че по-скоро ще жертваш всичко, отколкото да допуснеш тя някога да се досети…

— Че аз съм се досетил? — Ланс разбра. — Така. — Очевидно след миг той бе разбрал много. — Но кое е това, което бих имал случай да пожертвам?

— О, човек винаги има по нещо.

Ланс го погледна твърдо.

— Искаш да кажеш, че и ти си имал?

Погледът, който срещна обаче, отклони въпроса му и той достатъчно бързо намери друг.

— Наистина ли си сигурен, че майка ми не знае?

След като помисли отново, Питър отговори уверено:

— Ако знае, то тя е чудесна.

— А не сме ли всички ние чудесни?

— Да — съгласи се Питър, — но по различен начин. Това е много важно, защото малката публика на баща ти, както вече знаеш — продължаваше Питър, — се състои от колко души?

— На първо място — реши се синът на Майстора — от самия него. И на последно — също. Изобщо не виждам от кого друг.

Питър имаше подход към нетърпението.

— И от майка ти — винаги.

Ланс премисли всичко.

— Напълно ли си убеден?

— Безусловно.

— Тогава с теб стават трима.

— О, с мен! — И Питър с едно поклащане на добрата си стара глава скромно изключи себе си. — Във всеки случай числото е достатъчно малко, за да се чувства ужасно липсата на всеки излязъл от него. Така че, с две думи, внимавай, моето момче — това е всичко — да не го направиш.

— Трябва да продължа да лаская? — простена Ланс.

— Само за да те предупредя колко е опасно да спреш да го правиш, аз използвах тази възможност.

— И кое смяташ по-точно — попита младежът — за опасност?

— Уверен съм, че в момента, в който майка ти, която изживява така силно, би подозряла твоята тайна — каза Питър отчаяно, — голямата грешка ще е станала.

За момент Ланс се вторачи в пламъка.

— Тя би ме изоставила?

— Тя би изоставила него.

— За да се присъедини към нас?

Преди да отговори, Питър се извърна.

— За да се присъедини към теб. — Но той бе казал достатъчно, за да загатне, и както очевидно вярваше, да отклони ужасната възможност.

През следващите шест месеца все пак всичките му страхове неведнъж бяха отново събуждани — Ланс се бе върнал в Париж за ново изпитание, после отново се появи вкъщи и има с баща си, за пръв път в своя живот, едно обяснение в нажежена атмосфера. Той я описа много изразително на Питър, за когото (тъй като никога по-рано това не беше се случвало) тя беше признак за една резервираност към него от страна на двамата в Карара лодж, която се състоеше в това, че сега по отношение на интимните неща те не разкриваха душите си — ако не в радост, то поне в тъга — пред своя добър приятел.

Това всъщност може би създаде между двамата една привидна сянка на отчуждение и леко отслабване на общуването — белязано наистина само от обстоятелството, че за да разговаря на спокойствие със стария си събеседник, Ланс трябваше да го посещава. По този начин бе поставено началото на най-тесните, ако не и най-веселите отношения, които двамата бяха имали до този момент. Трудността за горкия Ланс бе напрежението у дома, породено от факта, че баща му искаше той да има поне такъв успех, какъвто сам бе имал. Ланс не беше зарязал Париж, макар нищо да не му изглеждаше по-очевидно от това, че Париж го бе зарязал: щеше да се върне отново, но вече заради очарованието да опитва, да вижда, да изучава дълбините, да учи урока си, дори ако урокът се отнасяше просто до неговата неспособност при наличието на разширения му кръгозор. Но какво знаеше за неспособността Майстора, извисен в безсмисленото си красноречие, и какъв кръгозор — да го наречем така — би имал в целия си заслепен живот? Ланс, разгорещен и негодуващ, открито се обърна по този въпрос към кръстника си. Оказа се, че баща му го бе мъмрил, задето нямал нищо да покаже след толкова време, и се надявал, че при следващото връщане тази празнота щяла да бъде запълнена. Важното било — самодоволно бе изтъкнал Майстора — за всеки художник, независимо от това колко по-долу стои от него самият — поне да „прави нещо“. Той положително бил направил достатъчно и нямало съмнение за онова, което можел да покаже. Очите на Ланс бяха насълзени, когато трябваше да обясни на стария си приятел колко огромни можеха да бъдат усилията, необходими за жертвата, изисквана от него. Не беше толкова лесно да продължиш да ласкаеш — като син баща си, — след като се чувстваш презиран, че не тънеш в посредственост. И все пак Питър продължи да изисква едно благородно двуличие, докато се намираха непосредствено в това положение, и именно с него младият му приятел, огорчен и непримирим, успяваше предано да го утешава още за известно време. Наистина петдесетте лири неведнъж възнаграждаваха предаността на младия му приятел и в Лондон, и в Париж; все пак благоразумие бе, че за момента тези пари без съмнение бяха само пряк аванс срещу приличната сума, за която Питър отдавна тайно бе набелязал една далечна цел. Благодарение на тези или на други хитрини във всеки случай справедливото негодувание на Ланс бе удържано за известно време, но само за известно време, на прилично разстояние.

Дойде денят, в който той предупреди приятеля си, че не може повече да издържа и да се владее. В Карара лодж трябвало да изслуша нова лекция, изнесена от високо равнище — в края на краищата едно наказание, наистина по-тежко, отколкото един жив човек би могъл да понесе без да отговори на удара с удар или по някакъв начин да накара Майстора да чуе истината.

— Това, което не разбирам — забеляза Ланс с известно раздразнение от нещо, което в края на краищата, ако изобщо трябва да се говори за това, се дължеше и на самия него, — честна дума, това, което не разбирам, е как ти успяваш да поддържаш играта при това положение.

— О, за мен играта е само да си държа езика зад зъбите — каза кроткият Питър. — И си имам причина.

— Пак майка ми?

Питър направи странна физиономия, както често бе правил по-рано, като рязко обърна лице.

— Какво искаш? Аз не съм престанал да я харесвам.

— Тя е красива, тя е мила, разбира се — съгласи се Ланс, — но каква ти е тя в крайна сметка и какво значение има за теб дали е такава или друга?

Питър, който се бе изчервил, отслаби малко огъня.

— Всичко има значението, което аз му придавам.

Все пак забеляза, че у неговия млад приятел има една странна придобита настойчивост.

— Какво си в края на краищата ти за нея?

— О, нищо. Но това е друг въпрос.

— Тя държи само на баща ми — каза Ланс.

— Разбира се — и точно затова.

— Защо си искал да я щадиш?

— Защото обича така силно.

Ланс направи един кръг из стаята, но с поглед, все още върху домакина.

— Колко ужасно силно и непрекъснато трябва да си я обичал!

— Ужасно и винаги — съгласи се Питър Бренч. Младежът помисли още малко, след това отново спря пред него.

— Знаеш ли как обича тя?

Тук погледите им се срещнаха, но Питър сякаш бе видял нещо ново в очите на Ланс и явно се поколеба, за пръв път от толкова години, за да каже, че знае.

— Аз едва-що открих — каза Ланс. — Тя дойде в стаята ми снощи, след като бе присъствала мълчаливо, спряла поглед върху мен, на онова, което трябваше да чуя от него; тя дойде и прекара с мен един необикновен час.

Той отново спря и двамата отново се изучаваха един друг за известно време. После нещо, което го накара да пребледнее, хрумна на Питър.

— Тя знае?

— Тя знае. Тя ми разкри всичко, за да може да поиска от мен не повече от „онова“, както тя се изрази, на което сама е била способна. Тя винаги, винаги е знаела — каза Ланс без състрадание.

Питър мълча дълго време, през което неговият събеседник можеше да го чуе как тихо диша, и ако го докоснеше, би могъл да усети у него трептенията на един потиснат звук, продължителен и нисък. Когато накрая проговори, той бе осъзнал всичко.

— Тогава разбирам колко ужасно силно обича.

— Не е ли чудесно? — попита Ланс.

— Чудесно е — промълви Питър.

— Така че първоначалното ти усилие да не ме пуснеш в Париж е било, за да не ме допуснеш до знанието! — възкликна Ланс, сякаш искаше да покаже достатъчно ясно безполезността на това усилие.

А може би беше заради самата безполезност. Питър за момент втренчи поглед.

— Мисля, че съм постъпил така, без да съм го съзнавал напълно. А по онова време, за да не допусна себе си до знанието! — отговори накрая той и се извърна настрани.

[1] Там (фр.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.